Title: Østeruds artikler stod på trykk lør
Author: Trond Andresen
Company: ntnu

Den postnasjonale utfordringen

Har den økonomiske globaliseringen undergravd nasjonalstatens 
demokrati?

Av Øyvind Østerud
(Øyvind Østerud er professor i statsvitenskap og leder av Makt- og 
demokratiutredningen. Artikkelen har tidligere stått på trykk i Nytt Norsk 
Tidsskrift.)

Globalisering er en dominerende samtidsdiagnose mot det nye 
århundre. Det er blitt vår tids Store Fortelling, og den innebærer at 
økonomier, kulturer og samfunnsformer løsrives fra sine territoriale 
rammer, overskrider nasjonale og statlige grenser, vever verden sammen i et 
nettverk av nye kontaktformer, aktørgrupper, avhengighetsrelasjoner og 
selvfortolkninger.
	Diagnosen har dramatiske implikasjoner: I forhold til maktrelasjonene i de 
globaliserte nettverk blir det nasjonale og parlamentariske demokrati 
irrelevant og avmektig. Folkestyret er bundet til et politisk system som er 
snevrere enn de overnasjonale strukturene som gjennomsyrer samfunnslivet. 
Slik blir nasjonalstaten og dens representative institusjoner levninger fra 
en forgangen tid. Demokratiet i tradisjonell form blir en illusjon som 
tildekker den nye, grenseløse moderniteten.
	Denne diagnosen foreligger i mange varianter og grader av radikalitet. Jeg 
skal først skissere sentrale trekk ved teorien om det liberale demokrati, 
dernest vurdere noen sider ved globaliseringen, for så å gå inn i 
diskusjonen om et overnasjonalt eller postnasjonalt demokrati. Her legger 
jeg særlig vekt på den inngående debatten som har foregått i Tyskland de 
siste årene. De nasjonale spørsmål og overnasjonaliteten er satt på spissen 
nettopp i Tyskland, på grunn av landets traumatiske nasjonalitetshistorie, 
debatten om gjenforeningen og landets plass i kjernen av EU. Slik er 
Tyskland et særlig klart speil for spørsmål av allmenn rekkevidde.

Det nasjonale demokratiet

Demokratiet i sin klassiske form var direkte og omfattet noen få 
tusen menn i de greske bystater. Det direkte demokrati forutsetter små 
politiske enheter, fordi beslutningsformen ellers blir svært tungrodd og 
gjerne ender med sterk konsentrasjon av reell makt og innflytelse. Med 
fremveksten av moderne nasjonalstater ble demokratiet indirekte og 
representativt. Her var direkte demokrati gjennom folkeavstemninger bare et 
supplement til hovedformen.
	Det representative, parlamentariske demokrati har nasjonalstaten som 
ramme. Det representative demokrati er liberalt, det bygger på like 
rettigheter for alle borgere. Det er samtidig territorialt avgrenset, og de 
suverene statsorganene har monopol på tvangsmakt og skattlegging innen 
territoriet. Nasjonalstatene er også rettslige enheter, med 
lovgivningskompetanse innad og konstitusjonell suverenitet utad. Det 
representative demokrati er et beslutningssystem der regjeringsmakt kan 
tilbakeføres til folket i valg. Det er dette som gir den politiske makten 
legitimitet.
	Demokratiet som beslutningssystem forutsetter en grunnleggende enighet bak 
mangfoldet av interesser, meninger og verdier. Det forutsetter enighet om 
institusjoner og spilleregler, tilstrekkelig til at systemet ikke bryter 
sammen. Bak interessekonfliktene, meningsforskjellene og verdimotsetningene 
må det ligge en *overlappende konsensus* om grunntrekkene i den 
politiske orden. En slik overlappende konsensus innebærer et minimum av 
gjensidig tillit: tillit til at avtaler blir holdt, at regler og prosedyrer 
blir fulgt, at mindretalls rettigheter blir respektert, at makthavere trer 
til side når spilleregler og voteringsutfall krever det, og så videre. En 
demokratisk orden bygger derfor på et politisk fellesskap som er 
overgripende i forhold til mangfoldet av interesser, meninger og 
gruppekjennetegn.

Det liberale demokrati

Det liberale demokrati kommer i to hovedvarianter, med ulike 
kombinasjoner og mellomløsninger. På den ene side en *rettsliberal 
*form, der hovedvekten ligger på konstitusjonell stabilitet, like 
rettigheter og en legal orden som beskytter individet mot statsmakten og 
mindretall mot flertall.
	På den annen side en *sosialliberal *variant, med vekt på offentlige 
velferdsgarantier, sosial sikkerhet og omfordeling til fordel for de 
svaktstilte både geografisk og sosialt. Dette krever et sterkere innslag av 
fellesskap, solidaritet og «overlappende konsensus» - en 
*fordelingsenighet *som er sterk nok til at det er legitimt å bruke 
statsmakten til felles formål, og samtidig et minimum av enighet om hvilke 
verdier som utgjør slike samfunnsmål.
	Den politiske liberalismen - både i rettsliberal og sosialliberal form - 
bygger på en uttrykkelig eller stilltiende overenskomst mellom innbyggerne 
og mellom representanter for ulike interesser. Det kan være en uttrykkelig 
overenskomst i form av en grunnlov, men under enhver omstendighet en 
stilltiende overenskomst som kommer til uttrykk i akseptasjon av politiske 
institusjoner og regelverk. Stater der dette mangler, rives av 
grunnleggende fraksjonsstrid og holdes sammen av autoritære regimer. 
Demokrati forutsetter en betydelig grad av nasjonal integrasjon, der 
innbyggerne forfølger sine ulike interesser innen et overordnet fellesskap. 
Slik sett bygger det liberale og nasjonalstatlige demokrati på et 
klassekompromiss, men også på et kompromiss mellom etniske grupper, 
religiøse retninger og andre sosiale fraksjoner. Demokrati som styreform er 
umulig der motsetningene er for sterke til at slike kompromisser er 
akseptable.
	I formell forstand er demokrati et politisk beslutningssystem der makten 
kan tilbakeføres til folket. Dette systemet har kjennetegn som alminnelig 
stemmerett og fritt valg mellom alternative programmer og kandidater. Et 
demokrati som er mer enn et formelt skall, forutsetter også det vi kan 
kalle en politisk infrastruktur i form av åpen formidling av informasjon, 
fora for debatt, partier og organisasjoner som samordner og kanaliserer 
interesser og synspunkter. Kjernen i en slik politisk infrastruktur er det 
offentlige rom der meninger brytes og interesser kommer til uttrykk. Det er 
her den stilltiende overenskomst om demokratiets spilleregler og 
institusjoner formes, utdypes eller forvitrer. Det offentlige rom er i seg 
selv en del av den konsensus som demokratiske systemer forutsetter.
	På den annen side forutsetter demokratiet at folkevalgte organer har 
gjennomslagskraft, at vedtakene når frem til de faktorene som har betydning 
for befolkningens livssituasjon og utsikter, at beslutningsenheten er 
funksjonell i forhold til mulighetene for problemløsning. Et avmektig 
demokratisk system er også et tomt skall, og det mister oppslutning. Det er 
her debatten om globalisering setter et problem på spissen.

Den radikale utfordringen

I økonomisk forstand er globalisering en prosess der produksjon og 
markeder i økende grad sprenger statlige og andre territoriale rammer. Vi 
kan måle en slik utvikling ved ulike indikatorer. Volumet av internasjonal 
handel er anslagsvis seksten ganger større i annen halvdel av 1990-årene 
enn det var i 1950. Investeringer over landegrensene har økt mellom tre og 
fire ganger så raskt som handelen siden slutten av 1970-årene. 
Internasjonale kapitalbevegelser har hatt en ytterligere intensivert vekst, 
og er i dag beregnet til mer enn femti ganger dagsverdien av internasjonal 
handel. Industrialiserte produkter settes sammen av deler fra en rekke 
ulike land, og mye av denne globaliserte produksjonen skjer gjennom 
flernasjonale korporasjoner som stadig fusjonerer og omgrupperer seg. 
Storparten av finansstrømmene er ikke produktive investeringer, men 
verdisikring og til dels spekulasjon i valutakurssvingninger som store 
investeringsselskaper selv kan påvirke. I forhold til både 
kapitalbevegelsene og strukturen i den globaliserte produksjon har 
regjeringene mistet og gitt fra seg styringsmuligheter i løpet av de siste 
to tiårene.
	Den globaliserte økonomien er ikke egentlig global. Mer enn 80 prosent av 
internasjonal handel er konsentrert til OECD-området, og Afrika ligger 
langt på vei utenfor. Det er også store forskjeller innad i de ulike land, 
mellom økonomisk ekspansive og tilbakeliggende regioner. Den økonomiske 
globaliseringen er en ujevn utviklingsprosess, og den skaper nye former for 
ulikhet både sosialt og geografisk. Ufaglærte arbeidere i høyt 
industrialiserte land er umiddelbart en samfunnsklasse som taper, når 
enklere masseproduksjon lett kan flyttes til land med lavere lønnsnivå, 
lavere beskatning og små sosiale utgifter.
	En slik allmenn beskrivelse kan gi inntrykk av at økonomisk globalisering 
er radikalt nytt. Det er ikke riktig. Det statssystemet som vokste frem i 
Europa i tidlig moderne tid har alltid vært kjennetegnet ved politisk 
trukne grenser innen et langt videre økonomisk system, med arbeidsdeling, 
handel og investeringer over landegrensene. Liberaliseringen av 
internasjonal økonomi i perioden etter annen verdenskrig etterfulgte 30-40 
år med proteksjonisme og økonomisk nasjonalisme, men kan på mange måler   
sammenlignes med forrige liberalistiske periode i verdensøkonomien, fra 
1860-årene til første verdenskrig. I prosent av nasjonalproduktet i de 
fremtredende industriland, har handel og investeringer over landegrensene 
omtrent samme omfang i dag som det hadde i 1910. I de store industriland 
produseres fortsatt det meste for innenlandske markeder, varierende fra 70 
til over 90 prosent, mens det ellers i verden ligger godt over 90 prosent.
	Enda viktigere for nasjonalstatenes økonomiske betydning er det at 
offentlig sektor er langt større i dag enn i den liberale perioden før 
1914. Den har gjennomgående økt fra under 10 prosent av nasjonalproduktet 
til 40-50 prosent i den industrialiserte verden. Velstandsnivået, 
styringsmulighetene og spennet av virkemidler til å beskytte innbyggerne 
mot konjunktursvingninger er langt større i dag. Nasjonalstatenes 
økonomiske betydning gir sosialt vern og en robusthet mot kriser som 
globaliseringen har satt under press, men langtfra utradert. Det er ikke 
grunnlag for den generelle påstanden om at nasjonalstatenes tid er forbi, 
selv om mange av vilkårene er under forandring.
	Noen av de nye vilkårene følger av politiske vedtak. Deregulering av 
kapitalmarkedet fra omkring 1980 ble avgjørende for de finansbevegelsene 
som er det mest intensive uttrykket for økonomisk globalisering. 
Elektronisk overføring av kapital har økt bevegelsenes hastighet.
	Mer allment er kommunikasjons- og informasjonsteknologien en sentral side 
av globaliseringen. Det er ingen tilfeldighet at en grunnmetafor for ordet 
globalisering ble lansert av en medieforsker - Marshall McLuhan - med 
uttrykket «den globale landsby» om følgene av fjernsynet og annen moderne 
massekommunikasjon. Senere er Internett radikalt nytt, med nye mønstre for 
kommunikasjon og informasjon over landegrensene.
	Kulturelt betyr globaliseringen en spredning av vestlige, kommersielle 
forbruksmønstre, men også nye folkevandringer og nye former for 
blandingskulturer og lokale variasjoner i tilpasningen til påvirkningene. 
Det er dette som er døpt *glokalisering*.

	Kjernen i den økonomiske globaliseringen er markedsliberalisme i 
transnasjonal målestokk. Globaliseringen drives av en kapitalistisk logikk 
som sprenger nasjonale og statlige rammer, og som står i kontrast til den 
politiske liberalismen som hviler på en stilltiende samfunnspakt, et 
overordnet samfunnskompromiss.

Den forrykkede balansen

Etter annen verdenskrig utviklet mange vestlige industriland en form 
for balanse mellom økonomisk liberalisme og politisk liberalisme, mellom 
markedsfrihet og overordnet konsensus.
	Markedsliberalismen kom til uttrykk gjennom økende frihandel, som i 
Gatt-forhandlingene, og gjennom liberalisering og deregulering på gradvis 
flere områder. Målet var større effektivitet og raskere økonomisk vekst. 
Rammen var internasjonal.
	Det politiske fellesskap, den overordnede samfunnspakten, kom til uttrykk 
gjennom utbygging av demokratiske institusjoner, men også gjennom vekten på 
en stabil rettsordning på den ene side og legitimitetsskapende 
fordelingspolitikk, sosial integrasjon og klassekompromiss om velferd og 
utjevning på den andre. Her var målene deltakelse og fordeling. Rammen var 
nasjonalstatlig.
	Sammenhengen i denne balansen var at veksten ga større kake til fordeling 
og gjorde fordelingskonfliktene mindre akutte, mens den sosiale 
integrasjonen sikret politisk stabilitet og oppslutning om 
liberaliseringen.
	Balansen innebar liberalisert handel gjennom Gatt på den ene side og 
valuta- og kapitalregulering gjennom Bretton Woods-systemet på den andre. 
Det var en balanse mellom handelsliberalisering og keynesianisme, mellom 
konkurranse og fellesløsninger, mellom frihandel for økt vekst og 
kapitalkontroll og politisk styring for jevnere fordeling. Dette 
balanserende prosjektet hadde en sosialliberal og sosialdemokratisk kjerne, 
men det hadde også - med litt ulike syn på hvor balansepunktet burde ligge 
- oppslutning over store deler av det politiske landskapet.
	Fra 1980-tallet er denne balansen forrykket gjennom deregulering av 
finansmarkedene og gjennom den formen for «kasinokapitalisme» som har gitt 
hovedgrunnlaget for globaliseringstesen. Den forrykkede balansen betyr et 
mer entydig markedsliberalt hegemoni, med vekt på vekst og effektivitet 
fremfor fordeling og sosial stabilitet. De sosiale konsekvensene av den 
økonomiske globaliseringen er større ulikhet og raskere omstillinger, med 
desintegrasjon og sosial uro. Norge er et av de land hvor disse 
konsekvensene er svakest, på grunn av en ekstremt gunstig økonomisk 
situasjon med store olje- og gassressurser.

------------del 2------------------

Globaliseringen og demokratiet

Mens maktforholdene i dag får en stadig mer dominerende 
transnasjonal dimensjon, er det parlamentariske demokrati fremdeles en 
nasjonalstatlig institusjon. Hvordan løser vi dilemmaet?
Av Øyvind Østerud

Det er oppstått to former for tvil i kjernen av den nye 
verdensøkonomien. Den ene dreier seg om farene for politiske tilbakeslag, 
privatiserte festningsverker og reaksjonære bevegelser som følge av åpne 
grenser, sosial desintegrasjon og internasjonaliserte klasseskiller. Den 
andre ble stimulert av Asia-krisen høsten 1997 og dreide seg om hvorvidt en 
uregulert verdensøkonomi, uten offentlige institusjoner og politisk 
stabilisering, underminerte seg selv. Det er følgene for det liberale 
demokrati som skal utdypes her.
	På den ene side er både problemer, samfunnsforhold og beslutninger i 
større grad internasjonalisert. Problemer sprenger grenser i form av global 
oppvarming, uttynnet ozonlag, valutauro, organisert kriminalitet, 
epidemier, illegal innvandring. Samfunnet internasjonaliseres gjennom 
informasjon og kommunikasjonsflyt, produksjons- og forbruksmønstre, ideer 
og kulturformer. Beslutninger internasjonaliseres gjennom forhandlinger og 
overstatlige institusjoner, i EU/EØS, WTO, FN, Nato. Rettigheter og 
rettslige forpliktelser får mer overstatlig karakter, og grensene mellom 
utenriks- og innenrikspolitikk viskes ut.
	Det er et samspill mellom disse ulike formene for internasjonalisering. 
Dette betyr allment at de politiske og samfunnsmessige maktforholdene får 
en langt mer synlig og dominerende transnasjonal dimensjon utover den 
tradisjonelle vekten på styrkeforholdet mellom stater.

Demokratisk dilemma

På den annen side er folkestyret, det parlamentariske demokrati, en 
nasjonalstatlig institusjon. Representative organer har en avgrenset ramme, 
i motsetning til de mer globaliserte eller transnasjonale maktforholdene. 
De treffer vedtak som ikke når frem til mye av det som berører 
befolkningens livssituasjon, samtidig som vedtakene har virkninger utenfor 
landets grenser, uten at de berørte deltar.
Slik blir det manglende sammenfall mellom de demokratiske 
beslutningssystemene og sentrale problemer og saksfelter som flyter over 
grensene. Dette er ikke nytt, men misforholdet og spenningen er forsterket 
gjennom globaliseringen og de transnasjonale strukturene.
	Her ser vi de aktuelle konturene av et evig demokratisk dilemma. Robert A. 
Dahl formulerer det slik: «Jo mindre en demokratisk enhet er, desto større 
er mulighetene for borgernes deltakelse og desto mindre er behovet for å 
delegere styringsbeslutninger til representanter. Jo større enheten er, 
desto større er evnen til å håndtere problemer som er viktige for borgerne 
og desto større er nødvendigheten av å delegere avgjørelser til 
representanter.» Dette dilemmaet finner vi på alle beslutningsnivåer. Det 
gjelder innad i stater, som en avveining i spørsmål om desentralisering og 
lokalt selvstyre. Og det gjelder i forholdet mellom stater og overnasjonale 
sammenslutninger, som en avveining i spørsmål om suverenitetsoverføring.
	Valget mellom dilemmaets to horn var et nøkkelspørsmål i den norske 
striden om EU-medlemskap, og innad i EU sto det sentralt i spørsmålet om 
ratifisering av Maastricht-avtalen. På tilsvarende måte kommer dilemmaet 
til uttrykk i debatter om kommunesammenslåing. Hensyn til borgerpåvirkning 
og hensyn til beslutningseffektivitet peker i hver sin retning; det er et 
trade-off der mer av det ene gir mindre av det andre, under ellers like 
vilkår.

Tre muligheter

Dersom globaliseringen forsterker misforholdet mellom 
beslutningsenhet og problemenhet, mellom nasjonalt demokrati og 
globaliserte forbindelser, er det tre prinsipielt forskjellige svar på 
utfordringen. Det ene svaret er sterkere grad av statlig avskjerming, mer 
proteksjonisme og grensevern. Det andre og motsatte svaret er å utvide det 
demokratiske systemet til overnasjonale enheter, regionalt og til sist 
kanskje globalt. Det tredje svaret er en mindre radikal mellomløsning, med 
vekt på mellomstatlige forhandlinger og internasjonal organisering der 
demokratiet fortsatt i hovedsak har en nasjonal forankring.
	Det er ulike kombinasjonsmuligheter mellom de tre løsningene. EU er en 
slik kombinasjonsløsning, med overnasjonalitet gjennom 
flertallsbeslutninger på noen områder og statlig samarbeid med vetorett på 
andre. Det såkalte subsidiaritetsprinsippet skal ivareta behovet for 
desentralisering og nærhet til beslutningene der unionsavtalen tillater 
det, men det er et overnasjonalt organ - unionsdomstolen - som avgjør i 
strid om kompetanse. EØS-avtalen er en annen kombinasjon med mindre 
vidtgående suverenitetsoverføring.
	Ingen av de tre hovedløsningene er fullt tilfredsstillende. Vi står 
overfor reelle dilemmaer. Statlig avskjerming vil kunne redusere veksten, 
skjerpe fordelingskonfliktene innad og fremstå som så problematisk at bred 
politisk oppslutning er lite sannsynlig, i hvert fall uten dype sosiale 
kriser knyttet til internasjonale utviklingstrekk. Det byr på langt større 
problemer for ett land å deregulere økonomien ensidig enn vanskene ved å 
deregulere kapitalbevegelsene kollektivt.
	Vi skal gå mer detaljert inn på det postnasjonale svaret - argumentene for 
å utvide demokratiets grenser til store, overnasjonale enheter, og i 
prinsippet gjerne til det globale nivå. Hva er betingelsene for at 
demokratiet skal kunne gå over i en slik postnasjonal fase, og hvilke 
problemer står denne ideen overfor?

Overnasjonalt demokrati

Jürgen Habermas står sentralt i den aktuelle tyske debatten omkring 
overnasjonalt demokrati. Hans arbeider kan tjene som fokus for 
argumentasjonen og debattfrontene.
	Habermas argumenterer for en demokratimodell med kommunikasjonsbetingelser 
og meningsbrytning i sentrum. Denne modellen har vært kalt dialogdemokrati 
eller deliberativt demokrati, ut fra betydningen av meningsdannelse og 
vedtak gjennom felles overveielser. Habermas plasserer den mellom den 
liberale modell på den ene siden og den «republikanske» på den andre. Lik 
det liberale demokrati legger den vekt på enigheten om prosedyrer og 
spilleregler, men ser i mindre grad politikk som et spill der 
privatinteresser kjemper om administrativ makt; meninger formes og makt 
gjøres rasjonell gjennom felles overveielse og dialog. Lik det 
«republikanske» demokrati legger den vekt på prosessene for menings- og 
viljesdannelse, men forutsetter i mindre grad kollektiv identifikasjon og 
solidarisk gruppefellesskap.
	Habermas' kommunikasjonsdemokratiske ideal plasserer seg mellom den 
liberale individualisme og den republikanske kommunitarisme. Det er på 
nasjonalstatlig nivå de grunnleggende betingelsene for Habermas' 
demokratimodell foreligger. Det er her kommunikasjonsbetingelser som felles 
språk, referanserammer, resonans for assosiasjoner og stilltiende 
forståelse befinner seg. Massemedia og den politiske offentlighet er 
nasjonalstatlig organisert. Dette er Habermas fullt klar over.
	På den annen side er Habermas tilhenger av overnasjonalitet. Han vil 
sprenge det nasjonale demokratiets rammer og argumenterer for et føderalt 
Europa, som ledd i et program for å la politikken innhente markedet og i 
større grad omfatte markedets omfang. I prinsippet og på lang sikt er han 
kosmopolitt, men i praksis og i første omgang Europa-føderalist. Han vil 
motvirke «stemmeseddelens minkende politiske kjøpekraft» i en globalisert 
verden, ved å heve demokratiet opp på overnasjonalt nivå. Hvordan forener 
han sin erkjennelse av kommunikasjonsdemokratiets og det offentlige rommets 
nasjonale forankring med dette postnasjonale programmet?

Universelle verdier

En grunnleggende forutsetning for Habermas' postnasjonale program er 
synet på globaliseringen som dramatisk og ugjenkallelig. Derfor må det 
politiske rom utvides, om demokratiet skal overleve. I dette ligger det at 
tradisjonell nasjonal styringspolitikk, av sosialdemokratisk merke, er 
ineffektivt og avmektig. Samtidig har en global nyliberalisme, uten 
politisk styring, store skadevirkninger. Ujevn utvikling, ulikhet og 
opprivende endringer vil gi sosial uro, voldelige konflikter og politisk 
desintegrasjon. Den stilltiende samfunnspakten slår sprekker når den 
sosiale sementen forvitrer.
	Her argumenterer Habermas for den tredje vei, enda mer offensivt enn 
Anthony Giddens og «new labour»: Han vil ha en demokratisk styrt 
globalisme, med et føderalt Europa som innslag og ledd på veien. Hvordan 
kan så overnasjonale sammenslutninger bli demokratiske, når demokratiet 
ikke lenger forankres i medlemslandenes nasjonalforsamlinger? Her er 
kjernen i Habermas' postnasjonale syn.
	Han vil forankre demokratiet i et rettighetsfellesskap omkring universelle 
verdier, ikke i et kulturfellesskap omkring særegne nasjonale kjennetegn. 
Han skiller mellom nasjonal kultur med varierende uttrykk i språk, 
religion, historiske tradisjoner og kollektive myter, og politisk kultur 
med forankring i rettigheter, prosedyrer og institusjoner. Demokratiet vil 
han forankre overnasjonalt, med et politisk og rettighetsbasert 
borgerfellesskap hevet over de nasjonale kulturforskjellene. Dette 
forutsetter at makt kan legitimeres i en politisk kultur der like 
rettigheter og toleranse for forskjeller er overordnede prinsipper.
	Dette skillet mellom nasjonal og politisk kultur har en spesiell bakgrunn 
i den tyske forbundsrepublikken. Det kommer til uttrykk i ideen om 
forfatningspatriotisme som et nytt grunnlag for tysk identitet etter 
krigen. Ideen var at tysk selvoppfatning skulle forankres i konstitusjonen 
og dens liberal-demokratiske prinsipper, og rives løs fra de 
historisk-kulturelle identitetsmarkørene - språk, rase, Volk - som 
symboliserte Tysklands og Europas ulykker. Habermas' postnasjonale idé er å 
flytte den konstitusjonelle patriotismen fra forbundsrepublikken til 
europeisk nivå. Slik skal postnasjonalt demokrati og overnasjonale 
institusjoner forankres i politiske og medborgerlige rettighetsprinsipper.
	Habermas' synspunkt har fått sterk motbør i tysk fagdebatt. Et fokus for 
denne debatten er Forbundsdomstolens vurdering av Maastricht-avtalens 
grunnlovmessighet, der det ble trukket en grense mot ytterligere 
overnasjonalitet og føderalisering av EU. En av domstolens medlemmer, 
juristen Dieter Grimm, har forsvart vurderingen i opposisjon til Habermas' 
synspunkter. Tilsvarende opposisjon kommer fra statsviteren Fritz Scharpf 
og Frankfurtersosiologen Claus Offe.
	Denne andre liberal-demokratiske fronten i tysk debatt hevder at 
betingelsene for et postnasjonalt demokrati ikke er til stede i dag - for 
det første fordi en felles politisk offentlighet mangler, for det andre 
fordi et overnasjonalt sivilsamfunn er for svakt og for skjevt organisert 
til å gi et reelt demokrati ryggrad, og for det tredje fordi 
strukturmangfoldet på overnasjonalt nivå er for stort til at 
fordelingsenighet vil oppstå. La oss se nærmere på hvert av disse poengene.

Det offentlige rom

Dieter Grimm hevder, i sitt forsvar for Forfatningsdomstolens 
skepsis mot overnasjonalt demokrati, at en diskuterende offentlighet over 
statsgrensene bare eksisterer for små elitegrupper av politikere, 
tjenestemenn og intellektuelle. Her er ingen brede og samlende debattfora, 
ingen massemedier som formidler en overnasjonal dialog, ikke noe felles 
språk som en demokratisk debatt kan foregå i. Det betyr at de overnasjonale 
institusjonene mangler den politiske infrastruktur av møteplasser, 
massepartier og organisasjoner som et levedyktig demokrati krever. Derfor 
vil mer makt til parlamentet i EU - på bekostning av de enkelte lands 
nasjonalforsamlinger og de parlamentarisk ansvarlige statsrådene i 
unionsrådet - forsterke demokratiproblemet og øke avstanden mellom 
europeiserte eliter og brede folkegrupper. Her ligger i dag en grense for 
europeisk integrasjon hvis systemet skal ha demokratisk legitimitet. Dette 
er et sentralt punkt i argumentasjonen fra Grimm og Offe.
	En annen måte å uttrykke dette på er at en formalisering av overnasjonalt 
demokrati vil mangle legitimitet fordi et overnasjonalt demos mangler. 
Demos er et folk, et politisk fellesskap som er tilstrekkelig solidarisk 
til at det kan samle seg om felles institusjoner, men hva betyr det 
egentlig? Her er debatten om nasjonalt eller overnasjonalt demokrati blitt 
en strid om ord. For Grimm og Offe er demos et kommunikasjonsfellesskap med 
et visst minimum av kulturelle fellesnevnere, nok til den overordnede 
enighet om institusjoner og prosedyrer som folkestyre krever. For Weiner og 
Habermas er det i utgangspunktet et rettighetsfellesskap som motstanderne 
besudler med slike etno-historiske overtoner som har demonisert tysk 
identitetshistorie. Tilsvaret til dette er at tysk historie ikke kan brukes 
til å benekte betingelsene for demokratisk legitimitet, selv om noen av 
betingelsene skulle være av kulturell art.
	Habermas' demokratiske ideal er det han kaller «statsborgerlig solidaritet 
mellom fremmede»; han hevder at dette var en mekanisme i nasjonsbyggingen i 
Europa i det 19. og 20. århundre; og han ser ingen grunn til at det ikke 
skulle kunne videreutvikles på overnasjonalt nivå. Motargumentet er at slik 
solidaritet i dag mangler, at overnasjonalt demokrati derfor er forhastet, 
og at et forsert postnasjonalt program kan bryte ned folkestyret på det 
nivået hvor det tross alt fungerer best.

-------------del 3-------------------

Postparlamentarisk demokrati

En postparlamentarisk demokratisering basert på overnasjonale 
nettverk kan bety at grensene mellom demokrati og ikke-demokrati viskes ut. 
Det postparlamentariske demokrati blir en evfemisme for ikkedemokrati.

Av Øyvind Østerud

Mange talsmenn for overnasjonalt eller kosmopolitisk demokrati, også 
Jürgen Habermas, har lagt vekt på fremveksten av et overnasjonalt og 
globalt sivilsamfunn. Dette viser seg i nettverket av ikke-offisielle 
organisasjoner, forhandlingserfaringer, aksjonsgrupper, profesjonelle 
fellesskap, internettfora, forbrukerbevegelser og så videre. Dette 
uttrykker former for politisk organisering som i en viss forstand vokser 
etter det globale marked.
	Spirene til dette globale sivilsamfunn er imidlertid ikke nok til å 
begrunne en reduksjon av nasjonalforsamlingenes kompetanse.

Fellesløsninger

Overnasjonal politikk er et forhandlingssystem der sosial og 
geografisk omfordeling er langt vanskeligere enn innad i nasjonalstater. 
Fellesløsninger begrenses i hovedsak til oppgaver og problemer der partenes 
interesser faller sammen eller utfyller hverandre. Derfor er samarbeidet i 
EU først og fremst et system for reguleringsordninger og 
handelsbetingelser. Landbrukspolitikken og regionalfondene er historiske 
kompromisser mellom varierende medlemsinteresser, men fellesbudsjettet er 
beskjedent i forhold til medlemslandenes budsjetter, og det er vedvarende 
dragkamp om det. Den økonomiske variasjonen i EU-området blokkerer for 
sosialpolitikk og velferdsordninger i overnasjonal målestokk. 
Sosialutgiftene per innbygger er rundt fem ganger større i Danmark enn i 
Portugal. I Sverige utgjør slike utgifter omkring 40 prosent av 
nasjonalproduktet, mot 20 prosent i Hellas.
	Det er to enkle mekanismer som forhindrer en radikal omfordelingspolitikk. 
For det første er det motstand mot sentral skattlegging og store 
overføringer mellom land, på grunn av manglende tillit og fellesskap over 
landegrensene. Problemet er stort nok innad i mange av medlemsstatene, slik 
som i Italia. EUs Østutvidelse vil skjerpe dilemmaene omkring fordeling og 
legitimitet, med forventninger som de søreuropeiske land frykter og som de 
rike nettobidragsland ikke vil innfri. For det andre er det konkurranse om 
å trekke investeringer til lavkostområder, med behov for å holde skatter og 
utgifter nede. Derfor er et sosialliberalt demokrati på overnasjonalt nivå 
strukturelt blokkert. Disse forholdene står i veien for Habermas' ambisiøse 
tredje vei.
	Når Habermas konfronteres med slike innvendinger, medgir han at de er 
viktige. Han sier likevel at han ikke ser noen alternativer til sitt 
postnasjonale prosjekt, dels på empirisk og dels på normativt grunnlag. Det 
empiriske argumentet er at globaliseringen uavvendelig tømmer det nasjonale 
demokrati for innhold. Derfor er et overskridende prosjekt forsøket verdt, 
selv om det er usikkert. I dette ligger en påstand om utviklingens retning 
og karakter. Det normative argumentet er at det er riktig å løsrive det 
medborgerlige rettighetsfellesskap fra historisk-kulturelle bånd, fra det 
ekskluderende skjebnefellesskap på nasjonalt nivå. Derfor bør det nasjonale 
demokrati overskrides. Hva er så de diskutable punktene i denne 
argumentasjonen?

Bedre argumenter

Det er tre helt sentrale spørsmål som nærmest er oversett i 
Habermas' postnasjonale perspektiv. Spørsmålene har ikke enkle svar, men de 
krever inngående overveielser.
	For det første inntar han en forholdsvis ytterliggående posisjon i besk  
rivelsen av globaliseringens radikalitet. Han beskriver utviklingen nærmest 
fatalistisk, som underlagt en ubønnhørlig logikk der nasjonalstatene blir 
irrelevante og statlige styringsforsøk glipper. Han analyserer ikke konkret 
hvor mye som er politisk bestemt og eventuelt reverserbart, eller hvilken 
betydning nasjonale økonomier og statlige virkemidler fortsatt har - og kan 
ha - innen verdensøkonomien. Her er også store variasjoner mellom ulike 
land, samtidig som den globaliserte økonomien gir seg særegne utslag i 
forskjellige områder. Det er ingen enighet i forskningslitteraturen om 
dette bildet, mens Habermas uten videre tar en ekstrem globaliseringstese 
for gitt.
	For det andre diskuterer ikke Habermas hvorvidt postnasjonale programmer 
og utviklingstrekk i seg selv kan stimulere etno-nasjonale motreaksjoner. 
Det er ikke urimelig å anta at det er en form for dialektikk mellom 
integrasjon og fragmentering, anti-nasjonalisme og nasjonalisme, 
overnasjonalitet og renasjonalisering. Dette kan bety at det skjer en 
sterkere etnisisering av det nasjonale når nasjonalstatlige fellesskap 
svekkes og statlige grenser viskes ut. Det borgerrettslige ved 
nasjonaliteten fortrenges til fordel for etnisk gruppeidentifikasjon når 
nasjonalstaten ikke lenger fungerer som beskyttende fellesskap. I et slikt 
perspektiv er det ikke tilfeldig at nasjonalismen blir etnisk i tidligere 
øststater, fordi den etterfølger kommunistregimer der statsmakten aldri var 
legitimert og integrert av et nasjonalt fellesskap basert på kompromiss 
mellom samfunnsklasser og folkegrupper. Det blir heller ikke tilfeldig at 
den etnisk baserte stammebevisstheten vokser til sterke politiske 
bevegelser i Vest-Europa, parallelt med utviklingen av et åpent landskap 
med utviskede statsgrenser. Habermas gir svar som trolig bidrar til det 
stikk motsatte av det han ønsker seg: Den postnasjonale konstellasjon gir 
rettighetsfellesskapene skrinnere vilkår og stimulerer til nye privatiserte 
og etnisiserte murer.
	For det tredje gir han ingen empirisk analyse av styrken i det 
overnasjonale sivilsamfunn som demokratisk legitimering av utvidede 
politiske enheter hviler på. Robert Putnam har vist hvordan nale demokrati. «Stemmeseddelens politiske kjøpekraft blir devaluert» 
ved at politisk makt og styringsevne glipper på nye områder. Slik 
tilspisses et demokratisk dilemma uten åpenbare løsninger. Hovedargumentet 
her har vært at grunnlaget for et overnasjonalt - for ikke å snakke om 
kosmopolitisk - demokrati er svakt. Misforholdet mellom nasjonalt demokrati 
og transnasjonal problemstruktur er en stor utfordring for 
demokratiteorien. Den radikale overnasjonaliteten er et renskåret svar på 
denne utfordringen, men på viktige punkter skaper svaret større problemer 
enn det løser.
	Jürgen Habermas er en saklig og argumenterende advokat for et 
postnasjonalt svar. Som deltaker i en rasjonell debatt er han 
mønstergyldig, men de løsningene han forfekter reiser problemer som han tar 
for lett på, også på sine egne premisser. Det postnasjonale svaret kan 
forsterke demokratiproblemet og stimulere de demonene det vil bekjempe.
	Den postnasjonale konstellasjonen er også en diagnose, en påstand om 
tingenes tilstand. Denne diagnosen - slik Habermas stiller den - 
underkommuniserer mange av nasjonalstatenes nåværende betydning både som 
kommunikasjonsfellesskap og som politiske og økonomiske enheter.